Her går vi ut på startstrekningen.
Og det ser ut som en flyplass. Det er eksepsjonelt bredt.
Og nå går starten.
Det er Villeneuve som har gått opp i ledelsen før Andretti.
Andretti sto ikke stille. Det var nesten tyvstart for Andretti.
Oi, der skjedde noe.
Vi ser ikke. Der har det skjedd noe voldsomt.
Et par biler har kollidert. Det brenner.
-Vanskelig å si hva som skjedde. -Så du hva som skjedde, Fredrik?
Nei, det er en fryktelig kollisjon. Det brenner, og jeg kan ikke si...
De har et helikopterbilde. De zoomer inn på en bil som brenner.
-Og det ser ut... Er det en Lotus? -Ronnie Petersons bil brenner.
Alle spør meg hvordan han var som person.
Jeg husker ikke. Jeg skulle fylle tre år da han gikk bort.
Det er en puslespillbit som faller på plass.
Alle kjente ham som Ronnie Peterson.
Eller The Superswede.
For meg var han bare far.
På 70-tallet var Formel 1 veldig glamorøst, fargerikt og spennende.
Da hadde vi flere toppførere enn ved noen annen anledning.
Ikke bare tre eller fire, men en ganske stor gjeng.
Det gjorde motorsport mer severdig.
Så 1970-tallet-
-var nok storhetstiden for Formel 1.
Det var nok andre tider da.
Når jeg dro hjemmefra på torsdag,-
-med min hjelm og sjåførdrakt for å dra til et Grand Prix,-
-så spurte jeg meg selv om jeg ville komme tilbake på søndag.
Vi visste ikke hvem vi ville miste neste gang.
Det skapte et slags bånd som ikke fins nå.
Formel 1 er ganske kjedelig nå-
-sammenlignet med tiden da Ronnie og jeg konkurrerte.
Det handler nok mest om hvordan paddocken er forandret.
Det er nå en åndsforlatt plass der man føler seg ensom.
Iblant framstår det som verdens dyreste fengsel.
Men dagens førere har ikke fått privilegiet å oppleve-
-det samme som Ronnie og oss andre.
Ronnie kunne ha blitt verdensmester hvis han hadde fått leve.
Vi bodde i det man kaller et rom og kjøkken med kjøkkenkrok.
Det var jo ganske lite for fire mennesker.
Vi var mye hos mormor og morfar, som hadde en bondegård.
Og der tilbrakte vi nesten hver eneste helg.
Traktoren bygde de for å gi oss noe å leke med hos mormor og morfar.
Senere begynte det jo med gokarten. Da måtte man være 18 år,-
-så det var da han fylte 18, at han først kunne begynne å kjøre gokart.
Det første året ble han nr. 2 i SM, så det viste at han hadde talent.
Han vant alt som kunne vinnes, her, og han vant også internasjonalt.
Jeg tror aldri at han vant VM. Jeg vet at han ble nr. 2 i gokart-VM.
Men Ronnie var stor og den klart lysende stjernen i svensk gokart.
Ronnie Peterson er en av de mest framgangsrike svenske førerne.
En av dem som konkurrerer flittigst også.
-Du er ofte på farten. -Ja, jeg kjører nesten hver søndag.
-Har du noe mål? VM, kanskje? -Ja, VM sikter man vel på.
-Er dette en helt egen konstruksjon? -Ja, det kan man si.
Jeg har aldri kopiert andre, jeg har alltid fulgt mine egne ideer.
-Hvor mange vogner har du bygd? -Jeg tror det er åtte gokart-biler.
-Sikter du på en karriere som fører? -Ja, sikter gjør jeg.
Far tok voksenopplæring og studerte til ingeniør.
Men så kom depresjonen på 1930-tallet.
Moren hans drev et bakeri, og da måtte han rykke inn der.
Så fikk hun et hjerteinfarkt og gikk plutselig bort.
Da sto han med bakeriet.
Den første Formel 3-bilen bygde vi her i Örebro.
Man laget en kopi av Brabham BT15.
Han begynte å kjøre hjemme i Sverige og fikk en hjemmelaget bil av faren.
Han merket at han kunne kjøre racerbiler, at han hadde talent.
Det ble naturlig å flytte utenlands, og der fikk han mer oppmerksomhet.
Han var et naturtalent til å kjøre racerbil.
Da jeg reiste til England for første gang i 1969,-
-var Ronnie og Reine Wisell allerede Formel 3-stjerner.
De vant mange løp.
Tross resten av de kjente førerne, sto toppstriden mellom to svensker.
Det var Ronnie og Reine. I Formel 3 var de jo enorme konkurrenter.
Folk snakker fremdeles om F3-løpet i Monaco mellom de to.
Kanskje det beste løpet som er kjørt der. Det dreide seg om millimeter.
Han kunne kjøre på grensa hele tiden.
Stilen hans handlet mye om å skli fram med fullt oppsett.
Han kunne ta kurver sideveis på våt asfalt. Bilkontroll var hans styrke.
Han var faktisk litt bedre enn jeg.
Han kunne holde seg nærmere grensene og var dristigere enn meg.
Man må være det i slike sporter. Man må ligge nær grensa.
Han var nesten nifst begavet.
Her er målområdet. Fem runder før slutten misset Reine en innbremsing,-
-og Ronnie som ledet da, kunne gå i mål uten trusler.
Så den hyggelige vandringen opp til prisutdelingen.
Jeg har sett noen ganger når han kjørte i Monaco,-
-når han kom opp bakken mot Hotel de Paris med fullt oppsett.
Det er nok det fineste jeg har sett.
Det var nok kanskje min største suksess.
Det var det som åpnet døra til alt.
Vi var som en gjeng som reiste rundt mellom konkurranser i Europa.
Iblant kjørte vi bil, iblant kjørte jeg lastebil med en mekaniker.
Vi kjørte rundt mellom konkurranser og ble kjent med hverandre.
Det spiller ingen rolle om heatet går mye saktere dit.
-Bordskikk har du ikke for fem øre. -Min også.
Jeg så opp til ham da. Han var en kommende stjerne.
Ronnie var en slags helt på den tiden.
Ronnie traff Barbro sommeren 1969 på et diskotek som het Prisma.
Senere skulle hun reise ned til Halmstad på ferie.
Og så skulle Ronnie kjøre tevling på Falkenberg to uker senere.
Men vi dro ned og var i Halmstad en hel uke i forveien,-
-for at han skulle få treffe Barbro litt.
Det var noe spesielt med dem. De kunne lyse opp et rom.
Man ble straks begeistret for både Barbro og Ronnie.
De var som skapt i himmelen, for meg.
Det var på Montlhéry i Paris, på en veldig gammel bane.
Han kjørte inn i en høystakk i et hinder og rullet.
Det var 1969, slutten av 1969.
Jeg rakk bare å oppfatte at jeg kom feil inn i svingen.
Det slo imot, jeg fløy opp i lufta og falt ned på hodet.
Det er bildet mitt, men nå har jeg sett filmer av det.
Det gikk en tidels sekund på to hjul før det tippet over.
Da syns man at man kunne ha vært på vakt og satt den ned på rett kjøl.
Men så kvikk var man tydeligvis ikke.
Jeg var ganske brannskadet på føtter og bein og armer, hender...
Og så skadet jeg nakken også samtidig.
Jeg var nok sykemeldt i to, tre måneder etterpå.
Jeg slet med å gå da jeg kom opp, etter å ligget så lenge.
Det jeg tenkte på, var: Nå har jeg nok mistet kontrakten min.
De kom tilbake og tilbød meg en treårskontrakt mens jeg lå der,-
-så det var jo godt å vite at jeg hadde en jobb.
-Ja, dette skrotet var det drag i. -Det var det?
Du har bare prøvd et par runder her, men det er stor forskjell?
Ja, det spinner visst løs når man trykker på.
Jeg vet at de ville ha ham nesten for enhver pris.
Max Mosley, advokaten, deleier i March,-
-senere president for FIA, bilsport- forbundet, så hva Ronnie kunne,-
-og så også den kommersielle biten, at en sånn fører drar sponsorer.
Det var en kombinasjon av det kommersielle og...
Alan Rees, konstruktør og lagleder, så hva Ronnie kunne, og de tok ham.
Han fikk kontrakt med March i 1970,-
-men de hadde bare en motor, så da den gikk i stykker, brast det.
Det var to forskjellige Ronnie Peterson.
Da han begynte med Formel 1, var han ganske uberegnelig.
Han skled sideveis med bakdelen ut. Tilskuerne elsket det.
I starten bodde Ronnie hos sekretæren på March-fabrikken.
Der leide Ronnie seg inn på et rom.
Og der bodde også Barbro da hun kom senere.
Til 1971, så kjøpte de et hus i Maidenhead.
Ronnie og Barbro bodde en mil, en svensk mil...
Vi bodde på et sted som heter Farnham Common,-
-og det tok ti minutter å kjøre dit.
De kom ofte og bare hoppet inn. De kom på besøk veldig ofte.
Det var et slikt vennskap vi hadde, det var drop-in.
Vi bodde ved siden av hverandre.
Jeg hadde verken penger eller bil og ba alltid om skyss til Bicester.
Ronnie lot meg gjerne sitte på.
Han hadde en Mercedes da. Jeg glemmer aldri hans sølvfargede bil.
Jeg så ham kjøre, og han bremset med venstre fot.
Jeg spurte hvorfor han gjorde det.
"God øvelse for konkurranser, Niki. Da kan man bremse med venstre fot."
Jeg sa at jeg trengte venstrefoten til koblingen.
"Nei, da, bruk den både til koblingen og bremsen."
"Da kan man kjøre raskere."
Jeg forsøkte det senere, og det funket bedre.
Ronnie var utrolig rask, helt fryktløs og et enestående individ.
Året etter sitter Ronnie som førstefører hos March-
-og gjør en sterk sesong, ble nr. 2 i F1-VM, slått av Jackie Stewart.
Så vinner han EM i Formel 2 etter 5 rake seiere på slutten av sesongen.
Begge er flinke, særlig Ronnie...
Ronnie har talent, er en av de som alle regner med, kan bli fantastisk.
Og spørsmålet går til Ronnie: Hvem vinner?
Stewart er vel favoritten, og så går de tre Ferrariene veldig fort.
Svaret på spørsmålet hvorfor Stewart er så god akkurat nå, må bli?
Med Ford-motor, Goodyear-dekk og Ken Tyrrell ved sin side er mye gjort.
Vi har verdens beste fører i Jackie Stewart. Det hjelper.
Vi har også en lovende fører som vil bli verdensmester en gang.
Det gir oss et forsprang.
Hvis jeg skulle ha en trebilersstall,-
-ville jeg hatt en fører som hadde gjort store framskritt i år.
Det er Ronnie Peterson, som har vist at han er verdensmestermateriale.
Hun tok tiden med en stoppeklokke.
Hun var flink og kunne ta tiden på 20 biler samtidig.
Tidene hennes var veldig gode.
Hun var en viktig ressurs for stallen.
Barbro og Maria Helena tok alltid tiden.
De var en del av stallen og arbeidet med oss.
Hvordan føles det å reise rundt og aldri være hjemme?
Vi har blitt vant til det. Hjemmet vårt er på banen.
Hvem ville du hatt som andrefører i stallen?
Jeg ville gjerne hatt Ronnie i stallen vår.
Han er en veldig rask fører, og vi hadde nok samarbeidet godt.
Vi hadde nok blitt en sterk stall som kunne utfordre alle andre.
Det var nesten kroningen av karrieren å få kjøre for Lotus.
Ferrari og Lotus var de to beste teamene.
Så kom et par andre team på vei opp, som McLaren og noen andre.
For Ronnie var det et trinn oppover å kjøre for Lotus og Colin Chapman.
Mange førere sto i kø og ville kjøre for Lotus, men Ronnie ble utvalgt.
Det kom bensin inn i sittebrønnen, og rumpa hans svir skikkelig.
Kan du hente en ekstra overall?
Så under viadukten, inn i svingen, den rette strekningen i andre gir.
Legg i tredje gir, så fjerde. Så tunnelen, som er en lang sving.
Man legger i femte gir og holder full fart her, rundt 10 500 runder.
På vei inn i hinderet legger man i tredje gir.
Gjennom hinderet, brå kast til venstre og høyre.
Hold tredje gir, brems lett, og sving til venstre inn i Tabac-svingen.
Akselerer ut av den, legg i andre gir og så rundt restauranten.
Akselerer hardt, og legg så i tredje gir.
Dette er et sted der man kan kjøre forbi...
For første gang noensinne har Grand Prix-sirkuset kommet til Sverige.
Her skal man kjøre det sjuende løpet i kampen om Formel 1-mesterskapet-
-mellom verdens raskeste førere.
Det er nok mange som spør hvordan Anderstorp kom med i Formel 1.
Mange syntes vel at man var litt gal.
Enkelte kalte meg for "landsbyidioten".
Det var da jeg i 1968 sa: Om fem år skal vi kjøre Formel 1 her på banen.
Det fantes ikke hoteller, men et sted som het High Chaparral.
Hotellet var som et cowboyhotell, langt fra alt, nær Anderstorp.
Enkelte rom hadde ikke dusj, men det var en dusj i korridoren.
Der syntes de at de kunne innkvartere førerne.
To biler anga tonen fra starten. Peterson tar teten fra pole position.
Stallkameraten Emerson Fittipaldi tar seg fram og legger seg bak Peterson.
Mellom Anderstorp og High Chaparral var det en grusvei,-
-og vi kjørte om kapp til hotellet hver dag etter treningen.
Vi skled sideveis på veien. Det var kjempemoro.
Det var som å kjøre rally.
Når man drar på tevlinger verden over, blir man kjent med nesten alle.
Det er som å være en del av en stor familie.
Du er nr. 3 i VM nå. Løpet på søndag er vel veldig viktig for deg?
Ja, jeg er den eneste som fremdeles kan ta Fittipaldi og Jackie Stewart.
-Kan du ta dem igjen? -Matematisk er det ikke noe problem.
-Ikke noe problem? -Det gjelder bare å kjøre bra.
Ingenting er sikkert med en racerbilfører.
Når han setter seg i bilen, vet man aldri om han kommer tilbake.
På en måte har man en følelse... Man er alltid snill mot dem.
Med to runder igjen kan Peterson se fram til en historisk seier.
En svenske kan vinne det første svenske Formel 1-løpet,-
-og det hadde også vært Petersons første Grand Prix-seier.
Men plutselig er det hele over.
Hva sier han?
Svensken bremser pga. en punktering som påvirker styreevnen.
Det ender trist for svensken når Hulme tar sin 7. Grand Prix-seier.
Stakkars Ronnie.
Peterson holder seg foran Cevert, som tar 3. plass foran Reutemann.
Det var et kjempefint løp! Uflaks.
Gi ham noe å drikke.
Cevert begynner feiringen riktig.
-Hvordan ligger Ronnie an? -Ronnie leder nå.
Uflaks, Emerson.
Du klarte det! Fantastisk!
-Du klarte det, gutt! Gratulerer! -Hvor er Barbro?
Jeg har et minne fra kanskje den beste vennen jeg hadde.
Det var Fran?is Cevert fra Frankrike.
Cevert... Helvete også.
-Er det ille? -Jeg har aldri sett maken.
Jeg lå bakerst og kjørte forbi ulykkesstedet.
Det var blått overalt, deler av bilen.
Gudskjelov så husker jeg ikke hva jeg så.
Jeg pratet nettopp med Jackie, og han ønsket at han ikke hadde sett det.
Jody ble veldig grepet av det, og jeg kunne ikke fatte hva jeg så.
Det var den verste døden jeg noensinne hadde sett.
Jeg var nok en av de første som kom til stedet.
Jeg løp over gjerdet der jeg så bilen hans lå, og så ham ligge der.
Kanskje det er det som sitter igjen så mye.
Det blir en del...
På vei til parkeringen ville jeg ikke snakke med noen.
Jeg gikk til parkeringen alene.
Det ble en pause på en time for å tenke igjennom alt som hadde hendt.
Å se noen dø for første gang sjokkerte meg skikkelig.
Jeg fattet ikke at alle gikk videre. Det føltes som om man burde slutte.
Så sa de i høyttalerne at treningen skulle fortsette. Jeg måtte kjøre.
Fran?is var død. Skulle noen ut igjen? Ville det være respektløst?
Fran?is døde mens han gjorde det han aller helst ville gjøre.
Og fram til øyeblikket da ulykken inntraff,-
-levde han livet på et nivå som de fleste aldri får oppleve.
Tilfredsstillelse, spenning, glede, makt...hvordan man vil beskrive det.
Kvelden etter Fran?is' død sa jeg til Helen at jeg hadde lagt opp.
Nina!
Hei! Det er så godt å treffe deg.
I like måte.
En blanding av Barbro og Ronnie. Litt mer lik Ronnie.
Ja, jeg får høre det.
-Velkommen hit. -Takk.
Ronnie var en typisk idrettsmann-
-som nøt hvert eneste øyeblikk av sporten.
Han var min beste førervenn.
Det var annerledes på den tiden. Vi var venner når vi ikke kjørte.
Vi hadde mye moro sammen.
Jeg har en tragikomisk fortelling om livet som fører.
Jeg konkurrerte sjelden med sportsbiler,-
-men en gang skulle jeg kjøre 1000 km-løpet i Buenos Aries.
Det var i januar 1971.
På treningen var bare jeg og Ronnie ute og kjørte.
Det var en 2 km. lang rett strekning der toppfarten ble rundt 300 km/t.
I enden av denne strekningen skulle jeg svinge og kjørte inn i barrieren.
Jeg trodde at det var over. Deler fløy rundt overalt.
Jeg tok meg ut av bilen og var like hel. Jeg kunne bevege bein og armer.
Da så jeg nok en bil komme kjørende og krasje. Det var Ronnie.
Jeg løp bort til bilen hans. Begge bilene var smadret. Begge punkterte.
Så gikk vi derfra og pratet med hverandre. Begge hadde overlevd.
-Har du aldri hørt den historien? -Nei. Noen fikk sparken den dagen.
Noen timer senere krasjet Ronnie igjen da han tok en sving for fort.
Han punkterte på bakhjulet i stedet for framhjulet.
Han skled sidelengs, og bilen fløy opp i lufta.
Han rullet en hel runde og landet på hjulene.
Ronnie var uskadd og prøvde å legge i første gir og kjøre videre.
-Bilen hadde ikke fjæring. -Nei, selvsagt ikke.
Sånn var Ronnie. Han brant virkelig for sporten.
Jeg syntes at han skulle gifte seg med Barbro på Barbados.
Jeg sa: "Du finner ikke bedre dame. Dere må gifte dere." Men han nølte.
Jeg lovte å ordne med alt, men det ble ikke noe av.
Men da jeg traff Nina for rundt fem år siden, sa hun:
"Hvis jeg får meg tatovering, Brode, skal det stå 'Made in Barbados'."
Hun ble unnfanget under den Barbados-turen.
Da de kom hjem, og Barbro skjønte at hun var gravid, giftet de seg fort.
De ville ha meg som forlover,-
-så jeg gikk til Berman og Nathan's og leide en sjåføruniform.
Lue, hansker, grønn dobbeltspent jakke, bukser, sko...hele pakka.
Jeg dukket opp hjemme hos Ronnie. Ronnie åpnet og så på meg.
Så ropte han: "Barbro! Brodie har skaffet en sjåfør!"
Da sa jeg: "Din idiot! Det er jo meg!"
Han så på meg og sa: "Barbro, det er Brodie. Han er kledd som sjåfør."
Og han lo ikke. Han lo ofte av ting, men da lo han ikke.
Jeg kjørte dem til byfogden, og det var et forferdelig bryllup.
Det var bare å sitte der og si "ja og nei, ja og nei."
"Dere er herved gift." Og det var det.
Så dro vi til London-
-til Café Royal, som Barbro og jeg hadde vært og sett på uka før.
Så kjørte jeg dem til flyplassen, og de fløy hjem til Sverige-
-for å fortelle foreldrene sine at de hadde giftet seg.
Nina?
Kom ned litt nærmere.
Syng med den, da. Syng, da. Tra-la-la.
Din fæle far filmer deg, Nina.
Du er med på "Skjult kamera".
Går kameraet? Jackie Stewart her fra BBCs "Wide World of Sports".
Jeg står her med eieren av den statelige herregården bak oss.
Dette er Crackerbox Palace, og dette er George Harrison.
Nei, det er ikke George Harrison. Dette er George Harrison.
Barbro? Vi går over der.
Jackie Stewart her fra Crackerbox Palace med fru Peterson,-
-unge frøken Peterson og eieren av Crackerbox Palace, George Harrison.
Innerst inne er man alltid redd for hva som kan skje,-
-men jeg er ikke urolig og nervøs under et løp.
Litt i starten. Det er jo spenningen foran et løp som alle kjenner.
Jeg er nok mer nervøs nå enn før, etter at Jochen døde i fjor.
Jochen sto familien vår veldig nær.
Jeg innså ikke hvor sterkt noe sånt kunne påvirke en, før det skjedde.
Nå er jeg nok... Jeg er ikke særskilt nervøs under trening,-
-men i begynnelsen av løp er jeg en anelse nervøs. Jeg må overvinne det.
Konene sto hverandre nær-
-og fikk oppleve de samme seierne og tapene.
Samme jubel og tårer.
Konene var veldig sterke sammen. Alle visste hva man kunne regne med.
Fjæringen sviktet i en venstresving etter Adenau-broen.
Bilen ble kastet til høyre og traff fjellveggen. Tanken ble revet opp.
Bilen ble antent.
Nikis ulykke på Ringen viste også hvor usikre bilene var på den tiden.
Bensintanken var bare en vanlig tank.
Gikk det hull på den, rant bensinen ut og tok fyr.
I forbindelse med ulykken ble Nikis hjelm vridd av hodet.
Han fikk noen mindre brudd, men alvorlige brannskader.
Han har arrene fremdeles.
Men det livsfarlige var at han pustet inn giftig røyk.
Ulykken forbauset meg ikke, men at jeg overlevde den.
Jeg la hodet hans på låret mitt. Jeg vet ikke, det føltes riktig.
Han sa: "Hvordan er ansiktet mitt?" Jeg sa at det ikke var noen fare.
Men han visste ikke at han hadde alvorlige brannskader på panna.
Det verste var hodebunnen, som delvis var helt svidd.
Etter det ville jeg vite om jeg kunne kjøre fort igjen.
Jeg kjørte selv til Monza 42 dager etter ulykken.
Det var jo stående ovasjoner da han viste seg på banen i Monza.
Da jeg konkurrerte, om man konkurrerte i fem år,-
-var risikoen to til tre for at man ville dø.
En til tre at man ville overleve. Alt var veldig primitivt.
Nå er det uvanlig at man skader seg i en Formel 1-bil.
Karbonfiber er utrolig sterkt og gir ikke etter.
Da Ronnie konkurrerte, hadde man 1,6, 1,2 og 0,7 mm aluminium.
0,7 millimeter kan klippes med saks.
Hvis man krasjet, ble alt brettet rundt en, og en var fanget i bilen.
Det var jo som rullende likkister-
-når noe gikk galt, så å si.
Jeg tror ingen ville konkurrere om VM-
-i de bilene som fantes på 60-, 70-tallet, i dag.
Den store risikoen var selvsagt brannfaren,-
-som var årsak til at mange førere døde.
Roger Williamson brakk bare beinet, men kom ikke ut av bilen.
Bensintanken gikk i stykker, og han ble dynket i bensin.
Han fikk en utrolig grusom død der på Zandvoort.
Dagens førere verken vet eller forstår hva sorg faktisk er.
Jeg vil takke Players og sponsorene som gjør det mulig å ha en stall.
De legger til rette for menn som virkelig trives med det de gjør.
Man leser mye om alt det fæle som skjer i verden,-
-men det fins en del hengivne menn som stortrives.
Og jeg er en av dem. Tusen takk.
Ser du de svarte merkene her? Guttene må feie der.
Det er omtrent derfra du starter...
Man måtte velge hvem man skulle kjøre for,-
-hvem som hadde best mekanikere og sterkest chassis.
Det var en komplisert tid innen Formel 1.
Vi må bygge om Ronnies første...
Hvis man skal beskrive Colin Chapman,-
-så gikk han sine egne veier innen motorsporten.
Han var en dyktig ingeniør, og det fine med Colin Chapman-
-var at han ville gi førerne alle mulige fordeler.
Iblant medførte det risiko, men det visste vi.
Spør om jeg får kjøre en runde til.
Det får du sikkert. Du er jo svensk. Jeg skal sjekke.
På med snuta, og av sted.
En runde til for Ronnie, takk. Han er svensk, dere får dra det ut.
Motorsport er farlig, men det må ikke være unødvendig farlig.
Ok...
Ronnie valgte å kjøre for Lotus.
Lotus' biler var alltid raskere enn de fleste andre, men mer skjøre.
Chapman ønsket letthet og aero- dynamikk. Da måtte visse ting ofres.
Hvis man hadde en eneste komponent som ikke var sterk nok,-
-kunne man komme ut for en ulykke. Men man aksepterte det.
-Hvor er Emerson? -Han krasjet.
Å, nei! Å, nei.
-Hvor da? -Den siste svingen.
Hva skjedde?
Han tok sjanser. Beregnet risiko, men han tok større sjanser enn andre.
Han hadde det jeg kaller intuisjon. Man hadde ingen elektronikk.
Han snakket med meg og Ronnie-
-og spurte hvordan bilen oppførte seg i svingene. Vi prøvde å beskrive det.
Overstyring i hvilken retning? Venstre?
Han satte alltid to fingre her og begynte å tenke.
Da visste jeg at han ville finne på noe bra.
Mer vekt i høyre front. Det er et vektproblem, ikke stabilisatoren.
Chapman satte pris på Ronnies utrolige hurtighet,-
-hans utrolige motivasjon og ambisjoner og alt det.
Ronnie var som sønnen i huset hos Colin Chapman og Lotus.
Du vil være med mot slutten. Slapp av om det ser mørkt ut først.
Lykke til, Ronnie.
Når man ser tilbake på ikoner innen sporten,-
-er han en av de fremste.
Bare se hvor mange verdensmestere han fikk fram.
Alle racerførere følte nok hat og kjærlighet for Colin Chapman.
Chapman bygde biler som var raske, men farlige.
Jochen Rindt var en av dem.
Alle som kjørte en Lotus, visste at de fikk en bil som kunne vinne,-
-men det gjaldt å holde seg i live.
Jochen Rindt ville kjøre den raskeste bilen.
Ronnie Peterson ville kjøre den raskeste bilen.
Og Ronnie hadde blitt verdensmester. Det kunne godt ha skjedd i en Lotus.
Jeg satt ved startstreken og fikk øye på en liten bie på turtelleren.
Jeg så den før jeg lukket visiret.
Like før flagget skulle gå opp, fløy den jævla bien inn her.
Jeg holdt på å pirke på nesa da han sto med flagget klart.
Jeg kjempet som pokker for å få bort bien.
Det var et vennskap mellom førerne.
En helt annen ånd av fellesskap enn i dag.
Alle løpene utenfor Europa... Vi fløy i samme fly.
Vi hadde putekrig på flyet som Bernie Ecclestone måtte betale.
De måtte rive hele innredningen for å fjerne fjærene fra klimaanlegget.
Bortsett fra hvem som skulle være kvinnebedåreren blant førerne...
Det kan vi jo ikke snakke om, siden det ikke er relevant.
Men ta bare når man reiste til Sør-Amerika for årets to første løp.
Argentina, for et fantastisk land.
Alle bodde på de samme hotellene i Buenos Aires, Sao Paulo eller Rio,-
-og man traff konkurrentene utenfor banen.
Man spilte tennis eller golf, gikk på stranda eller var ved bassenget.
Min livsfilosofi er å arbeide hardt og leke hardt, men i den rekkefølgen.
Jeg har ikke en sen utekveld tirsdag før et Grand Prix,-
-men derimot gjerne fem dager før det.
Når jeg ikke må jobbe, morer jeg meg gjerne.
Kameratskapet og rivaliseringen hører nesten sammen på ulike måter.
Begge deler er uunngåelig, og det er sunt for sporten.
Rivaliseringen består i at det er en kake, og alle vil ha hele.
Men det handler også om å vurdere sine fiender-
-og deres sterke og svake sider. Det er et slags spill.
Jeg tror at Ronnie Peterson er den raskeste føreren i motorsporten.
Jeg tror at problemet i 1975 handler om stallen hans.
Ronnie er utvilsomt en av verdens raskeste og beste førere.
Han har et dårlig år, siden bilen ikke fungerer som ventet.
Hva sier du når du går ut av bilen i slike tilfeller? Stygge ord?
Nei, ikke egentlig. Neste gang.
-Du kan bare trekke på skuldrene? -Ja, det må man lære.
Han har en enorm viljestyrke. Han gir seg aldri.
Sånn er det vel innen alle yrkes- kategorier, at enkelte gir seg ikke.
Har du samme innstilling selv?
Nei, jeg gir meg nok fort hvis det butter imot. Dessverre.
Ronnie var en tvers igjennom hyggelig fyr.
Det samme gjaldt Barbro. Begge var veldig hyggelige.
Jeg så ingen politisk side...
Noen førere har slike ferdigheter og benytter seg av dem med hell.
Iblant gjør de det på en åpenbar måte,-
-men andre ganger skjer det bak ryggen på en.
Jeg så aldri Ronnie bli dratt inn i slike intriger.
Han dukket bare opp og kjørte. Han kjørte den bilen han fikk.
Vi bruker Emersons innstillinger på Ronnies bil, og han får gårsdagens.
Han kjørte på 27,8 i går i en bil...
Nei, bruk Emersons innstillinger. Vingen er bedre.
Ronnie kjører det man gir ham.
Ronnie var veldig uheldig.
Hver eneste gang han byttet stall, gikk det utfor med stallen.
Ronnie kunne ha vunnet mange VM i riktig bil til riktig tid.
Jeg var heldigere.
Jeg gikk til Ferrari da det gikk dårlig, så ble de bedre.
Ronnie kom til Lotus da de lå øverst, men plutselig virket ikke bilen.
Ronnie fikk lide for at han havnet i biler som ikke holdt mål.
Du ble lovet ny bil nå og da, men det kom aldri noen ny bil.
Du kjører fremdeles i denne gamle bilen. Hvordan føles det?
Ja, det føles ikke så bra.
Vi skulle hatt en ny bil... Eller vi hadde en ny bil i starten av 1974.
Og den viste seg vel ikke å bli bra nok.
Den var bra først, men så hendte noe som gjorde at bilen ikke gikk bra.
Da fant vi denne museumsgjenstanden fra Lotus' museum og dro til Monaco.
-Bilen sto på museum? -Ja. Så dro vi til Monaco...
...og vant den konkurransen umiddelbart med den.
Da tenkte jeg: "Da trenger vi ingen ny bil. Det holder med den gamle."
Så ble det jo økonomiske problemer i begynnelsen av 1975.
Sigarettfirmaet fikk vaklende økonomi.
Det gjorde at den bilen de skulle bygge, aldri ble bygd.
Etter planen skulle den bli ferdig hele dette året.
Nå skal den være ferdig. Den er nesten ferdig. Detaljer gjenstår.
Man vinner som stall, og taper som stall.
Ronnie ble nok igjen hos staller lengre enn andre førere hadde gjort.
Jeg syns synd på Ronnie og tror han kunne ha blitt verdensmester i 1975.
Man skal vite at feilen ikke ligger hos Ronnie.
-Hva ble jeg? Tre eller fire? -Fire.
Det var uflaks. Depotstoppet.
Etter Zandvoort-løpet ble de værende for tester.
Barbro ringte og sa at Ronnie lå på sykehus etter en alvorlig ulykke.
Han kjørte gjennom nettet og slo hodet i en stolpe og sprakk hjelmen.
-Lauda, hva? -Lauda, Emerson, Pace.
Men du kjørte fortere enn Lauda. Du kjørte fortere enn Lauda.
Jeg besøkte ham et par ganger, og han fant fram sine kjørejournaler.
Han kom fram til at Lotusens bremser sviktet helt eller delvis 11 ganger.
Jeg ble helt bestyrtet.
Det var mye mer enn en fører kunne forvente.
Jeg ringte manageren hans, Staffan Svenby, og sa-
-at vi måtte skrive til Chapman om at bremsene streiket 11 ganger.
Ellers ville han komme ut for en alvorlig ulykke og miste et bein-
-uten å kunne saksøke noen. Han hadde jo godtatt alt.
Jeg ba om å få skrive brevet til Chapman-
-og skrev et brev fra Ronnie til Colin om at det var uakseptabelt.
Staffan godkjente det, og Ronnie undertegnet. Så ble det sendt.
Kan du påvirke hvor lenge Ronnie skal fortsette å kjøre?
Det tror jeg ikke, det tror jeg ikke.
Nei, det vil jeg ikke heller. Det er opp til ham.
Hvis du kunne påvirke, hvor lenge skulle han få fortsette?
Det kan jeg ikke svare på. Jeg vet at jeg ikke kan.
Hva skal vi gjøre?
Når vi har litt fritid, så spiller vi golf, tennis.
Og så holder jeg på med akvariefisk som min store hobby.
Det er fantastisk å se på.
Ofte ser vi på akvariet i stedet for tv, og det er mer interessant.
Hva vil du at du og Ronnie gjør når han har sluttet med Formel 1?
Jeg vet ikke helt hva vi skulle drive med.
Det er vanskelig...å vite.
Vi har ingen bestemte planer, selv om vi har...
Man kommer på ting iblant som eventuelt kunne passe,-
-men man vet jo ikke hvordan man har det på det tidspunktet.
Hvis det passer i dag, så passer det kanskje ikke da.
Det er vanskelig. Når den dagen kommer, får man bestemme det.
Hvor langt fram tror du den dagen ligger?
Jeg vet ikke. Jeg tror ikke at Ronnie vet det selv heller.
Jeg vil alltid vinne.
Men det går dessverre ikke så ofte.
Nå, Ronnie, vet du egentlig selv hvor lenge du vil holde på?
Nei, det vet jeg vel ikke.
Det hele er vel slik at så lenge man...
...får jobber eller får tilbud om å kjøre, så er man ettertraktet.
Og når man er ettertraktet, så er det interessant å holde på.
Og den dagen når man ikke er på topp lenger,-
-og ikke får noen gode tilbud, er det på tide å slutte.
Fordi... Som jeg sa, jeg kjører for å vinne,-
-og får jeg ikke materialet så jeg kan vinne,-
-da mener ikke de som har teamene, at jeg er den beste lenger.
Og da er det ingen vits i å fortsette.
Dans.
Liker du ikke å danse i dag?
Ronnie vant Sør-Afrikas Grand Prix da Andretti brøt.
Det siste året har han forandret seg som menneske og fører.
Han søkte seg til Lotus-stallen som han forlot for tre år siden.
Dette er min beste sesong så langt.
Jeg ligger på 2. plass i VM nå i begynnelsen av sesongen,-
-og det har gått bra for oss så langt.
Hvem er din fremste rival?
Nærmest bakfra er det Niki,-
-og Mario ligger jo på topp.
Bekymrer du deg for noen av dem?
Jeg vil selvsagt gjerne vinne VM hvis det er mulig,-
-men ifølge avtalen da jeg ble med i stallen, er jeg andrefører,-
-og Mario er den stallen løfter fram-
-for at han skal vinne VM i år.
Colin ga først kontrakt til Mario og sa: "Din lagkamerat blir Ronnie."
Mario sa: "Nei, aldri i livet. Han er for god."
"Jeg vil ikke ha ham, for han er bedre enn meg."
Kompromisset ble at Ronnie ble nr. 2 og ikke kunne kjøre forbi-
-hvis ikke Mario vinket ham forbi, brøt eller hadde et teknisk problem.
Ronnie og jeg forstår hverandre.
Jeg godtok ham bare som stallkamerat-
-hvis han og jeg skulle slippe å konkurrere mot hverandre i løp.
Jeg ville ikke ha enda en førstefører i stallen.
Han ville kjøre med Lotus for enhver pris-
-og gikk med på at hvis han er raskere i kvalifiseringen,-
-og har meg bak seg, så må han slippe meg forbi.
Det er en tøff situasjon, men han godtok det, og retter seg etter det.
Han er helt klart av høyeste kaliber selv.
Har du en følelse av at hvis du skal bli verdensmester, så er det i år?
Nei, det er vel ikke sikkert.
Det kan skje i år med tanke på at vi har gode ting, og det går framover.
Og det kan jo like gjerne skje neste år-
-hvis man bare har de rette tingene og det rette teamet bak seg.
Det er et følsomt spørsmål for oss, og...
Vi får diskutere det.
-Det er kanskje et materialspørsmål? -Material?
Ronnie var raskere enn Andretti,-
-og vi pleide å tynge bilen hans for å redusere farten,-
-så Andretti kunne få pole position.
På den tiden hadde vi også særskilte kvalifiseringsdekk.
Vi satte aldri noen på Ronnies bil. Han fikk vanlige dekk.
Men Andretti fikk kjøre med kvalifiseringsdekk.
Vi var ofte uenige, men vi jobbet for Lotus og gjorde som de beordret.
Det er Ronnie Peterson med dekkproblemer!
Han ligger på andre plass. Veldig dramatisk.
Peterson gjør en knallstart.
Se på dekkmerkene. Han nekter å stanse.
Han kjører avsted og tar nesten med seg Jacky Ickx.
Han var likevel ofte raskere enn Andretti-
-med ekstra tyngde og ikke-kvalifiseringsdekk.
Det skjedde at han kullkastet all planer.
Ronnie Peterson har pole position, 3 sekunder raskere enn runderekorden.
Ved sin side har han lagkameraten, VM-lederen Mario Andretti.
Vi visste at Ronnie iblant fikk-
-det man kan kalle et prestasjonshandikap.
Slik ville jeg beskrive det Lotus gjorde mot Ronnie.
Man tok fra ham en del ytelse.
Ronnie følte nok iblant at han kunne ha vært raskere enn stallkameraten,-
-men politikk kom i veien for det.
Mario Andretti og Ronnie Peterson glir fram mot slutten av æresrunden.
Lotus produserte nye personbiler som de ville lansere i Nord-Amerika.
Med en nordamerikansk verdensmester på slutten av 1978-
-ville det lette lanseringen av produktet deres.
Det er kanskje ingen stor seier for ham hvis du slipper ham forbi.
Det er mulig, men en seier er alltid en seier.
Tross dette ble det et utrolig vennskap mellom Mario og Ronnie.
Mario sa: "Ronnie kan ikke lyve."
"Spurte jeg ham om en innstilling, sa han alltid hva han hadde gjort."
Når man har en god bil og et godt materiale under seg,-
-trenger man ikke å ta i så mye som da jeg hadde dårligere materiale.
Derfor kommer det av seg selv.
I Lotusen kunne Ronnie iblant være helt blendende.
Han tok bilen til høyder som den antagelig ikke var ment å nå.
Over bakketoppen og ned inn i Jochen Rindt-kurven.
Ronnie Peterson fra Örebro og Maidenhead-
-kommer ut av svingen og krysser mållinja...
...nå! Ronnie Peterson tar seieren i Østerrikes Grand Prix.
Det var åpenbart at Ronnie var den raskere av de to mange ganger.
Ikke alltid, men mange ganger.
Han kunne garantert ha bydd på en stor fight om VM-tittelen med Mario.
Men han kunne ikke gjøre det, for han hadde en avtale-
-som sa at han måtte vente på sin tur.
Han viser lagkameraten Andretti at han må kjøre fortere om mulig.
Han er framme med forhjulene like ved Andrettis bakhjul-
-på vei ut av Hugenholtz-svingen.
Andretti kjører forbi Laffite, Peterson også.
Colin Chapmans lue går i lufta, og det er nok en seier for Lotus.
Andretti og Peterson omgir Laffite.
En seier for amerikaneren, Peterson blir nr. 2.
VM-stillingen forblir den samme,-
-men Mario Andretti har økt sin ledelse over Peterson.
Mario Andretti tar imot publikums jubel, og vi ser framover to uker-
-til det siste europeiske GP-løpet i 1978 på Monza i Italia.
Noen dager før han skulle til Monza, besøkte jeg ham, og vi drakk te.
Jeg sa: "Hvordan går det i Monza?" "Jeg kjører fort og hjelper Mario."
Det trengte han ikke.
Han kunne ha kjørt for fullt i et løp, men Ronnie var ikke sånn.
Han sa: "Etterpå skal vi til USA, og der får jeg gjøre som jeg vil."
Han var lei av å kjøre bak Mario-
-som han likte veldig godt. Mario var en grei fyr.
Det var noe som ikke stemte den helgen. Alle kan ha en dårlig dag.
Slik var det for Ronnie den helgen. En dårlig dag. Hvorfor vet jeg ikke.
Stemningen var veldig anspent.
Helgen begynte ikke særlig godt for ham.
Han hadde bilproblemer på treningen, og han krasjet nok med sin hovedbil.
Da måtte han kjøre reservebilen, og det er aldri bra.
Det gjorde at han havnet lengre bak i feltet.
Jeg husker at jeg startet i rekka bak Ronnie.
Banen var veldig bred foran depotet.
Så var det som en trakt inn i det første hinderet.
Jeg husker at Patrese fikk en veldig god start.
Jeg så bilen hans der banen var veldig bred, over startstreken.
Jeg sto rett bak Ronnie.
Flagget ble senket, og feltet begynte å rulle.
Ronnies bil gikk fra venstre side til midten av banen.
Det ga en luke på venstre side som jeg utnyttet.
Jeg visste ikke at det hadde skjedd en fæl ulykke-
-der fire biler prøvde å ta samme plass.
Jeg kastet et blikk bakover, og det gule flagget var straks oppe.
Jeg så bakover og så en masse kaos og røyk bak meg.
Da vi hadde kjørt hele runden, var løpet rødflagget.
Da jeg stoppet, fikk jeg straks høre at Ronnie var innblandet.
Colin ba meg om ikke å gå dit, men jeg måtte.
Jeg løp dit, og da jeg kom dit, holdt de på å behandle ham.
Jeg så jo at det var Ronnie som kom etter litt der, og så at det smalt.
Det var en Lotus-bil.
Andretti var i det første startfeltet og hadde passert.
Da var det bare... Det måtte være Ronnie.
Vi så at James Hunt utførte sin livredning og trakk ut Ronnie.
Da de hadde fått ham ut, og han satt på asfalten der,-
-så tenkte jeg: "Han lever jo i alle fall."
Han var åpenbart i sjokktilstand og hadde fryktelige benskader.
Det var ikke livstruende skader. Han levde.
Det var en stor lettelse.
Dee Ann og jeg skulle besøke Ronnie på sykehuset.
Det var ingen grunn til å skynde seg dit kvelden før.
Jeg antok at han fikk pleie, men på vei til sykehuset...
...kom vi til bomstasjonen på motorveien,-
-og mannen der sa: "Hørte dere hva de sa på radio?"
Formel 1-fører Ronnie Peterson døde i morges på sykehuset i Milano-
-der han ble ført etter gårsdagens ulykke på Monza-banen i Italia.
Petersons tilstand ble verre i morges etter en operasjon i hans skadde ben.
Peterson falt i koma med pustebesvær og nedsatt nyrefunksjon-
-og døde altså ved nitiden i morges.
Det var på nyhetene om morgenen at Ronnie døde. Vi var helt i sjokk.
Ja...
Jeg var i Milano over natta-
-og dro senere for å besøke en syk venn.
Da jeg kom fram, fikk jeg høre at Ronnie var død.
Jeg kan føle det nå. Det var ganske...
Det var en statsbegravelse. Jeg kan ikke kalle det noe annet.
Det var en oppstandelse. Det var som om det var en kongelig begravelse.
Det er ikke selve dødsfallet som forårsaker sorg.
Sorgen oppstår hos de etterlate.
Og Barbro var en av dem.
Vi visste jo at Barbro aldri helt kom over Ronnies død.
Hun var aldri helt en del av livet igjen på en måte.
Det var veldig vanskelig å engasjere henne til nye prosjekter.
Jeg prøvde å dra henne inn i kurs vi skulle holde i London, og...
Iblant følte hun for det, iblant ikke. Hun hadde det tøft.
Siste gang vi møttes, var på Springfield Boys Club.
Hun sa til Kath og meg-
-at hun bare ville ha et normalt liv.
Hun gråt, og det gjorde Kath og jeg også.
Vi klemte hverandre og dro hjem. Deretter så jeg henne aldri igjen.
Man hadde to unge mennesker som la ut på et eventyr-
-og fant det i motorsport, som Ronnie begynte å satse på med faren Bengt.
De bygde biler selv og kjøpte en Tecno.
Senere fikk han kjøre for March og fikk den karrieren som fulgte.
For et magisk liv, for en magisk mulighet-
-for to unge mennesker fra en hyggelig by i hjertet av Sverige.
Det var vidunderlig, fantastisk.
Ronnie bør bli husket som en svensk toppidrettsmann.
En kollega som lærte meg hvordan jeg skulle kjøre.
Han kjørte sin tids raskeste biler.
Man treffer mange i livet. Enkelte legger man ikke engang merke til.
Men andre forsvinner aldri.
Og en av dem er Ronnie.
I sporter som Formel 1, er det flere ubehagelige enn sympatiske personer,-
-og Ronnie var en av de sympatiske.
Han hadde en gave, å kjøre konkurransebiler fortere enn andre.
Det beste han kunne gjøre, var å kjøre bil. Han nøt hvert sekund.
Og han nøt livet utenfor bilen.
Han var et fantastisk menneske, veldig hyggelig å omgås med.
Jeg savner deg, Ronnie.
Vi hadde mye moro sammen. Det var herlig å være vennen din.
Tenk deg å ta Woodcote-svingen på Silverstone i 250 km/t.
Bilen sklir fram, og Ronnie er kald som en fisk.
Han gjorde det hver runde.
Sånn var Ronnie.
Ronnie fikk aldri en krone, men han hadde det rette talentet.
Det inntrykket han gjorde på meg, varer livet ut.
Det var ingen enkle typer i Formel 1 da.
Alle levde på sitt ego og trodde at de bæsjet sjokoladeis.
Jeg bør vel ikke si det, men Ronnie var bare en herlig og enkel gutt.
Det er sånn jeg husker ham.
Det råder ingen tvil om hvem som var raskest. Det var Ron.
Clives far var altså Ronnies sjef?
Ja, det stemmer.
Ronnie sa nok også til ham hva han skulle gjøre.
Det gikk begge veier.
-Jeg elsker rosa! -Selvsagt.
Vil du ha en rosa? Jeg har nok en rosa her.
Du får være en av gjengen.
Den er som en gammel bil.
Man må se på alle målerne når man kjører fort.
Det kan være forvirrende, men Ronnie var flink til det.
Tekst: Jan Helge Hordnes www.btistudios.com